Under en lång tid
tänkte jag på havet utan att förstå det.
Jag kunde känna energin från vattnet.
Jag förundrades över det blå djupet.
Jag andades det vidöppna havets luft.
Men jag såg inget.
Här i Shark Bay i Australien
Viskar klipporna historien om jorden för mig.
De föds ur havet,
en vidsträckt kyrkogård som skapats av miljoner skelett från havsdjur
Som samlats på havsbottnen när jorden var helt täckt av hav.
Organismerna skapade luften jag andas
och atmosfären som skyddar mig.
Det kraftfulla tidvattnet gör fåror i sanden.
Jag ser inte att den rörelsen är källan till allt liv.
Jag ser vinden skapa dynorna.
Jag ser inte det djupa förhållandet mellanjorden och havet.
Jag ser saltet bleka den torra jorden.
Jag ser inte livet som havet skapar på kontinenterna.
Jag ser enorma prärier på djupet
som inte liknar nåt på land.
Men i Shark Bay finns det mer än så.
Här finns vår historias början,
vår, människans.
Det börjar här, med en koloni av levande fossiler,
bakterier som lever på havsytan. De kallas stromatoliter.
Jag härstammar från den livsformen,
den äldsta på jorden som kom till för fyra miljarder år sen.
Jag kommer härifrån. Jag kommer från havet.
Och nu,
när jag ser på havet, kan jag bara se människan.
Vi är sju miljarder människor.
Fler än alla dem som levt på jorden
sen mänsklighetens begynnelse.
Vi har skapat världen utifrån vår avbild.
På havsstränderna
har vi byggt stora städer där vi bor i miljontals.
Vi har grävt ut hamnar, plattat ut öar för att bygga industrier.
Havet har gett oss alla våra mineralrikedomar.
Vi använder material, smälter stål, skär och delar.
Etthundratusen av våra skepp seglar över haven.
Alla som lever och växer på jorden ska en dag passera genom vårt järngrepp.
Vi har till och med transporterat skogarna.
Vi gräver oavbrutet i havet för att mätta oss själva.
Vi har blivit superrovdjur.
Vi har förpackat hela världen,
600 miljoner containrar som vi kan transportera tack vare havet.
Havet som gjorde så att vi blev globaliserade.
Planeten är vår.
Men vart är vi på väg nu?
Jag blir medveten om kraftens konsekvenser.
överfiske, global uppvärmning,
naturtillgångar som töms, förorening.
Min drivkraft har tagit mig långt.
Jag vet det,
eftersom jag förstår vad som händer med mig.
Hur har jag kommit hit,
där jag inte längre ser vad som finns omkring mig?
För att förstå det, måste vi återvända till den allra första början.
I begynnelsen konsumerade jorden sig själv,
skakad av våldsamma konvulsioner.
Den smälta materian utsattes för våldsamma meteorbombardemang
från solsystemet.
Krigsskådeplatsen gav upphov till en atmosfär,
stormig och röd av kväve, koldioxid och väte.
Samt vattenånga, som måste ha kommit från galaxen.
Jordens yta var som en enorm bubbla
som under tryck upphettats till över 700 grader Celsius.
Helvetet svalnade och ångan kondenserade
och skapade den största av de jordiska översvämningarna.
Det var för fyra miljarder år sen.
översvämningen täckte nästan hela jordens yta.
Vattnet sköljde över ursprungsklippan
och eroderade den och täckte den med salt.
Jorden blev en värld av saltvatten.
Vattnet kallades havet.
En havsplanet var född.
under istiden,
för 700 miljoner år sen, sjönk temperaturen.
Planeten förblev vit i 20 miljoner år.
Sen tinade den på grund av en kraftig växthuseffekt
orsakad av koldioxiden från vulkanerna.
På det följde andra glaciärtider och uppvärmningar.
Från den perioden
återstår de enorma isregionerna på Nord- och Sydpolen.
Regionerna fungerar som kylmedel i ett enormt klimatsystem.
Nära ekvatorn
hettar solen upp vattnet som verkar koka.
Kontrasten mellan heta och kalla regioner
skapar kraftiga luftströmmar.
De är vindar, som är väsentliga i historien.
De kalla och tunga vindarna kommer från polarregionerna
och kolliderar med den heta och lätta luften vid ekvatorn.
Vindarna vrids av jordens rotation
och skapar enorma strömvirvlar.
När de når havet pressar de vattnet.
De skapar kraftiga havsströmmar
som kan flytta miljontals kubikmeter vatten över havet.
överallt är havet fårat av strömvirvlar,
några av dem virvlar i flera år.
Rörelsen sprider värme från den blå planetens yta.
Det heta vattnet från tropikerna sprider sig mot polerna.
Vattnet kyls ner, det blir tyngre av saltet
och faller ner mot djupen.
Djuphavsvattnet faller djupare ner mot havsbottnen,
tyngd av sin egen vikt.
Det bär med sig polarkylan.
Slutligen kolliderar det med bottnen
och återvänder mot vattnet vid ytan, där det värms upp igen.
Det tar 1000 år för en vattendroppe att genomgå den här havscykeln.
Strömmarna har gjort att jorden har ett tempererat klimat.
Det är tack vare dem den levande planeten existerar.
När solen är stark och strömmarna går mot ytan
sker ett fantastiskt fenomen.
Det är så gigantiskt att det syns från rymden,
en blomning, en explosion av liv.
Livet kallas plankton,
"flytande liv",
för den kan inte flytta sig själv och driver med vattnet.
Blomningen får energi från solen.
Det sker mellan ytan och de första 100 metrarna
där strålarna penetrerar havet.
Först kommer små alger
som sprider sig om en enorm prärie mellan två stora vattenområden.
Bara biomassan som produceras varje år
representerar jordens halva vegetation.
Några mikroalger påminner om avlägsna galaxer.
De är protister, urgamla organismer.
Trots deras komplexitet
är de flesta inte mer än en cell omringad av kiseldioxid eller kalk.
På den här nivån
är distinktionen mellan växt och djur oklar.
Några av de gröna cellerna har lemmar som för dem uppåt,
vilket ökar ytan som exponeras för solen.
Alla mikroalger konsumerar koldioxid och producerar syre.
Hälften av luften vi andas kommer från mikroalgerna.
Havet är planetens blå lunga.
Växternas blomning triggar en annan livsexplosion
som miljarder växtätande djur äter från havsprärien.
De här djuren är bara några millimeter, ofta ännu mindre.
De klassas som maneter, kräftdjur, celler, skaldjur, larver,
tusentals artgrupper.
Bland de mest viktiga är de oräkneliga småräkorna,
krillen, som äter av algerna natt och dag.
Och hoppkräftorna,
en slags liten havsloppa som simmar genom att hoppa, framdriven av sina lemmar.
Hoppkräftorna jagas av alla köttätarna i planktonen,
speciellt de här pilformade rovdjuren,
giriga och utrustade med silikontänder.
I den här djungeln rör sig byte och jägare tillsammans
och det finns alltid ett skaldjur som äter det föregående rovdjuret.
Varje ögonblick av livet handlar om överlevnad.
Planktonen är en öppen bok
där vi kan läsa havets historia.
under tre miljarder år har livet utvecklats här
på den marina prärien.
Några väldigt gamla arter, som de geléartade djuren,
har bara utvecklats i havet.
De är i perfekt harmoni med den blöta omgivningen
och har en elastisk kropp
som gör att kan suga in mat och röra sig samtidigt.
Ibland hakar de fast sig i varandra
och formar långa kedjor för att underlätta rörelserna i vattnet.
Det ser kaotiskt ut
men varje varelse är organiserad in i minsta detalj.
De här livsexplosionerna försvinner så småningom,
förstörda av för få tillgångar eller förintade av en osynlig fiende,
en virusattack.
Miljarder av virus
vars biologiska roll är att reglera varje livsexplosion.
Naturen tolererar inte överdrifter.
Alla arter i havet är beroende av den osynliga planktonen,
likt en lång livskedja.
I slutet av vintern
går makrillen ur sin dvala i havets djup.
De kommer upp till ytan och letar på havsprärien.
Fiskarna har ingen ledare,
ändå manövrerar de i perfekt formation.
Varje fisk är hela tiden medveten om grannarnas närvaro
och respekterar avståndet.
Organisationen är en fundamental lag för gruppen.
Det gör att de kan jaga i ett stim
och ökar chanserna att hitta en rik födoplats.
Den som först hittar nåt
kan leda de andra genom en enkel rörelse.
Segelfisken är den snabbaste fisken i havet.
Den äter andra fiskar.
Dess ryggfena ger exceptionell stabilitet för att nå sina mål.
En 100-kilos segelfisk äter 1000 kg makrill under sitt liv,
som i sin tur har ätit 10000 kg plankton,
som har ätit 100000 kg av marinprärien.
Näringskedjan är hierarkisk, en pyramidstruktur.
Några arter väljer att hjälpa varandra.
Rockor äter bara plankton.
Deras sex meters långa vingspann ger skydd.
I gengäld tar mindre fiskar bort parasiter på värden.
Andra går på valhajen,
den största fisken.
Den här resenären korsar världshav i jakt på plankton.
Den tar med sig mindre fiskar som lever på dess intag.
Solidaritet har en roll i den blöta oändligheten,
på 4000 meter djup täcker den två tredjedelar av planeten.
Ibland stoppas resan av land.
Här i Raja Ampat i Indonesien
uppstod land när havet drog sig tillbaka för två miljarder år sen.
De här kalkstenskullarna låg tidigare på havsbottnen.
Precis som i Shark Bay i Australien
är de gjorda av miljarder planktonskelett
som samlades under den geologiska eran när havet täckte planeten.
När vattnet drog sig tillbaka
skulpterade erosionen klippan till en komplicerad kyrkogård,
en labyrint av 1500 öar av förstenad plankton.
Raja Ampat-arkipelagen
ligger i hjärtat av en region full av biologisk mångfald.
1400 olika fiskarter bor här,
och en fjärdedel av alla marinarter.
När de kom i kontakt med det nya landet
var de utmattade och hungriga.
En del plankton övergav nomadlivet och bosatte sig här.
Det var bara för 500 miljoner år sen.
En havsrevolution.
Den här planktonfamiljen har skapat korallreven.
Korall är nåt vi sällan får se på dagen.
Det vi ser dagtid
är det kalkartartade skelettet som fungerar som skydd,
ett skelett som liknar ett träd, grenar eller löv.
För att överleva i dessa näringsfattiga vatten
har korallen en alg inuti sig. Den lever på solljus.
Algerna har därför blivit den viktigaste delen i konstruktionen,
och vill ha den bästa platsen i solen.
Varje korall kämpar mot sin granne för att få mer ljus
med en hastighet av några få millimeter per år.
Den förstenade skogen
är det mest tätbefolkade ekosystemet på havsplaneten.
En riktig oas.
Man kan gömma sig här och jaga.
Var och en har sitt eget territorium.
Livet är organiserat här.
Till och med fiskarnas färger är för att kamouflera eller locka.
Likt en fantastisk marinstad väller massorna in genom portarna.
De kommer långväga för att bli av med sina parasiter
för det är bara reven med sin rikedom som kan garantera den servicen.
Miljoner av utvecklingsår har gjort att varje art
har hittat sin plats och roll i korallmetropolen.
Skorpionfisken kamouflerar sig,
medan spindelkrabban låter sig bli koloniserad av skaldjur
och blir osynlig när den ligger stilla.
Eller också kan man gömma sig.
Som i alla storstäder är livet i revet inte spontant.
Det finns koder och sociala regler som måste följas
om man inte vill hamna i grannens mage.
Att dölja sig är en konst för de här bläckfiskarna
som kan ändra färg och hudstruktur
för att lura sina fiender.
Trots riskerna med denna kollektiva existens,
använder många reven som barnkammare.
I hela havet
är det stället som ger den bästa möjligheten att uppfostra en familj.
Bläckfisken skyddar sina ägg genom att gömma dem så djupt som möjligt
i korallens grenar så att andra fiskar inte kan äta dem.
Men hur länge då? Byten och jägare är så nära varann.
Anemonernas tentakler är giftiga, till och med dödliga.
Bara clownfisken kan leva bland dem.
De blir immuna
genom att gnida sig mot tentaklerna redan när de är små.
Den här naturliga vaccineringen
gör att de kan använda anemonerna som tillflyktsort.
För de som inte känner till reven
är den underbara staden full av faror.
Heteroxenia är inte en blomma utan en korall utan skelett,
ett djur som fångarplankton med sina tentakler.
På natten är revet ännu farligare.
Den levande delen av korallen, polypen,
är osynlig på dagen, men kommer fram på natten.
Den geléartade varelsen är en avlägsen kusin till maneten.
Den jagar också med sina tentakler.
Den är orörlig i revet
och litar på att havsströmmarna för med sig bytena.
Synd för dem som kommer för nära.
Tentaklerna förlamar allt som rör dem
genom att injicera ett dödligt gift.
Ibland är till och med ett matsmältningssocker så kraftfullt
att det kan smälta levande saker.
Revet är ett farligt rovdjur.
Om offret väl har fastnat kan det inte komma loss från armarna
som drar det långsamt till sin mun där det smälts ner.
En gång per år, vid exakt samma tidpunkt vid en fullmåne på våren,
händer det nåt märkligt.
Revet går in i sin reproduktiva fas.
Miljoner av könsceller släpps ut.
När de förs samman föds larver,
larverna till framtida korallrev.
Äggen frigörs bara en gång om året.
Det varar bara i några timmar,
och är beroende av en perfekt synkronisering mellan alla koraller av en viss art.
Larverna förs iväg av strömmarna
i flera dagar och nätter innan de landar långt bort.
De erövrar ett nytt territorium.
De som överlever lägger sig på nya väggar i havsdjupet
för att föreviga den enorma korallstaden som gav dem liv.
Det är en konstant expansion.
I 500 miljoner år
har korallen växt, dött och växt igen.
Deras konstruktion har byggt ett imperium som är synligt ovanifrån,
den största levande konstruktionen på planeten.
All fauna i havet
är besläktade med de här livsoaserna.
I Polynesien simmar groupern långt
för att lägga sina ägg på kanten av revet.
De här fiskarna lever vanligtvis för sig själva, men samlas
vid den skyddade lagunen för att fortplanta sig.
Men mötet besöks även av rovgiriga gråhajar.
under sitt liv
går groupern från hona till hane
när den har uppnått en viss vikt och ålder.
De hoppar fram och blandar sin sperma.
Honorna är försvagade av äggläggningen och är ett lätt byte.
Hajarna attackerar.
De massakrerar många av fiskarna,
men det är paradoxalt nog nödvändigt för groupern som art
som annars reproducerar sig för fort och blir för många.
Än en gång tolererar naturen inte överdrifter.
Ett rovdjur följer alltid ett annat.
Hammarhajarna är skräckinjagande jägare.
De utvecklades för 20 miljoner år sen och är topprovdjur.
Det hammarformade huvudet fungerar som en fena och gör den smidig.
ögonens plats långt ifrån varandra ger dem 3D-blick.
De jagar fiskar och andra hajar.
Det är som om jagandet bestämde arternas utveckling.
Och det är nu vi kommer in i berättelsen.
Här är vi, människorna.
Den sista länken i livskedjan,
vi har inget rovdjur över oss.
Vi började här,
på andra sidan havsspegeln.
Vi ockuperar landet som kom fram.
För länge sen, för att skydda oss själva,
byggde vi byar, likt dem i San Blas i Panama.
Vi kan inte simma som fiskarna,
så vi byggde båtar för att segla över haven.
Sen byggde vi en värld
som ingen annan art hade byggt före oss.
För att bygga våra städer byggde vi broar mellan öarna,
vi erövrade havet via land.
Vi lärde oss att gräva genom berg,
ändra vattnets riktning och till och med att skapa öar.
Vi har byggt ett imperium som är större än korallstäderna.
Våra murar och våra enorma städer kan ses från himlen.
Tack vare vår intelligens blev vi, som egentligen är svaga, väldigt starka.
Rika eller fattiga
lever hälften av jordens befolkning mindre än tio mil från vattnet.
Nästan hela den sub-sahariska befolkningen i Afrika
finns på kustlinjen.
Staden Lagos i Nigeria har 17 miljoner invånare.
Fler än 100000 människor bor i kåkstäder på kusten.
Befolkningen som migrerade hit får inte plats på land,
så den vänder sig till havet.
Vårpopulation växer ständigt.
Vi är fler än sju miljarder.
För varje sekund som går
har planeten två människor till att mätta.
Och vi är hungriga,
så vi vänder oss till havet för mat.
Tre miljarder människor är direkt beroende av marinresurserna.
För nästan en miljard människor
är fisk den enda källan till djurprotein.
Havet är nyckeln för vår överlevnad.
Fyra miljoner fiskebåtar far ut varje dag för att attackera havet.
Majoriteten är bara småbåtar som de här,
som lossas varje morgon på Senegals kust.
Vårt fiskande har alltid varit ett familjehantverk,
utövat och lämnat i arv från generation till generation.
Trots att det är ett farligt yrke
vänder sig fattiga människor som inte kan bruka jorden till havet.
Världen över,
inklusive indirekt arbete och familjer,
sysselsätter fisket 500 miljoner människor.
Här ser jag havets överflöd.
Havet ger oss annan mat.
Sedan början av vår historia
har vi samlat alger vid strandkanten.
De har funnits i tre och en halv miljarder år.
Vi lärde oss att odla havet när vi lärde oss att odla jorden.
Sjögräset behöver bara sex veckor på sig för att bli klart för skörd.
Det kräver bara solljus och strömmarnas rörelser.
I dag på Bali i Indonesien
odlar vi sjögräs och pressar ur en näringsrik gelé ur dem.
Dagens odlande producerar 15 miljoner ton sjögräs
som exporteras över hela världen.
Brunt, grönt och rött sjögräs används till mycket:
medicin, tyg, gödningsmedel och mat.
Vi tar små portioner av havet
och transformerar flodmynningar till privata upplåtelser.
Mer än 500000 hektar av jorden används för att odla sjögräs
och försörjer en miljon havsbrukare.
I Wando-arkipelagen i Sydkorea
har över 200 öar blivit till sjögräsfarmer.
De magnifika vidderna är stora nät som är utspridda i solen
för att torka skörden.
Av de 30000 olika arterna av sjögräs som växer i havet
är ungefär 50 ätbara.
Här odlar vi kombu,
ett stort sjögräs som kan bli upp till tre meter långa.
I Asien är det här sjögräset basmat.
De söta bladen innehåller protein, mineralsalter och vitaminer.
Vi har fiskat i 40000 år,
och har ständigt förbättrat vårt fiske och våra nät.
Fisket blev en industri.
Det handlar inte längre om familjen, utan om investeringar och teknik.
För att öka vår fångst skapade fiskarna flottor.
Det som förändrade allt är uppfinningen av djuphavstrålen,
ett stort nät med en trattformig öppning, lik valhajens mun.
En del av våra nät är så stora som fyra mil.
Eller 25 engelska mil.
Sen flyttade hela fabriker till havet.
Vi använder sonder och radar och koncentrerar all vår kunskap
på att jaga marint liv.
Varje år fångar vi 90 miljoner ton icke-odlad fisk.
Hälften av det fiskas av bara en procent av våra fiskebåtar.
Våra trålare, våra noter, våra nät är så stora
att vi inte längre väljer vårt byte.
Vi tar allt som kommer
och sorterar det sen beroende på marknadsvärdet av fisken.
Alaskasej, sill,
vi tar alltihop.
Det finns ingen gräns för vårt jagande, förutom forskarnas fiskekvoter.
Men vem hindrar oss från att överskrida dem?
I hela världen har 80 % av det kommersiella fiskebeståndet
deklarerats som exploaterat eller överexploaterat.
Vårt fiske har nått taket. Vi har nått en biologisk gräns.
Hur kunde det bli så här?
Vårt intensiva fiskande offrar miljoner fiskar.
De är avfallet, det som blev över i jakten
eller fisk som krossades till döds i våra nät.
Fisk som dödas helt i onödan.
När beståndet nära ytan tar slut
går vi längre och längre ner.
Våra trålare når nu ner till över 3000 meter.
Vi fiskar en fauna som vi inte känner till.
Djuphavsfaunan som lever i mörkret, ensam och hungrig.
I djupet försvinner ljuset gradvis.
Livet blomstrar kring avsaknaden av ljuset, och vilket liv!
På ungefär 100 meters djup lever kammaneterna.
De här geléaktiga varelserna har lysande organ
för att skrämma bort sina fiender.
Längre ner, på 1000 meters djup, i havets skymningsland,
hittar vi kolonimaneter.
De är de största av planktonen.
En del blir upp till 50 meter.
Deras organ är inte utspridda, utan sitter ihop.
På en sida har de magen,
på andra har de simblåsan de använder för att kunna flyta.
Mellan dem har de ett nät för att fånga mat som faller ner från ytan.
Att sjunka ner i djupet är som att resa bakåt i en biologisk tidsmaskin.
Det finns kanske 2000 arter djuphavsfiskar.
En hemsk best.
Huggormsfisk kan äta saker större än de själva.
Pelikanålfiskar äter allt som passerar förbi.
Det är svårt att överleva på 1500 meters djup.
Vid ungefär 3000 meter finns det inget ljus.
Det är vampyrbläckfiskens rike, en förhistorisk släkting till bläckfisken.
Den har blått blod, spetsat med koppar.
De enorma ögonen upptäcker små kontrastförändringar ovanför den.
Synen är helt anpassad till mörkret.
Det sedimentära bottenlagret, grått och enhetligt,
tycks sträcka sig bortom karmerans räckhåll.
När vi närmar oss det sumpiga träsket ser vi köttätande svampar i arbete.
När avfall når bottnen
slukar krabbor, ålar och köttätande svampar i sig det.
Osynliga i mörkret bryter miljarder bakterier ner det som återstår.
Här lever arterna ett långsamt liv,
ibland blir de 150 år gamla,
på grund av det hårda trycket på 4000 meter
på botten av havet.
Syre är en bristvara.
Och ändå är vi här, i den värld vi knappt känner till.
Vi är här för att vi är rädda för att bli utan.
Vi vill tillfredsställa vårt beroende av olja.
Havet verkar bestå av vatten.
Men det är en allians av liv, kemi och geologi.
Allt avfall, kroppar
och sjögräspartiklar som faller ner från ytan,
varenda cell av havet avslutar sitt liv här i "marinsnön".
I miljoner år
har döda plankton fulla med kol byggt upp havsbottnen.
Det bygger tjocka lager och skapar dessa stora klippor som vi kallar kalksten.
De höjer sig ur havet varje gång havsytan sänks.
Ibland blir inte de döda kropparna till klippor
utan smälts ner till en organisk substans, tjock och svart.
Olja.
Den finns nästan överallt, på sjöbotten och på land,
där havet en gång täckte planeten.
Vi började med att pumpa ut de grunda fyndigheterna.
Men reserverna håller redan på att ta slut,
och vi söker längre och längre bort, djupare och djupare.
Vi utforskar nu fyndigheter på 7000 meters djup.
Morgondagens sista oljereserver
hittas på havets mest otillgängliga platser.
Lågorna är plankton som brinner, liv som brinner.
Vi har 20000 oljeriggar på världens hav.
Varje år bränner vi motsvarande en miljon år döda plankton.
Vår industriella revolution har kostat planeten 100 miljoner år i koldioxid.
Vi transporterar två miljarder ton olja varje år ombord på våra supertankers,
som är de största mobila konstruktionerna som finns.
Olja är den främsta energikällan för vår civilisation.
Den energin för oss bortom alla gränser.
I de gigantiska lastutrymmena
bär fartygen en del av havets bio-geologiska historia.
Men den revolutionen förändrades våra liv,
liksom planetens.
Vi behöver våra fartyg så till den grad
att vi delade Amerika i två delar för att sammanbinda haven.
Vi skapade Panamakanalen,
en åtta mil lång skåra rakt genom djungeln.
Varje år kan 13000 fartyg gå fortare och längre.
Ett skepp korsar berget var 45:e minut.
För att slussarna på vår kanal ska fungera
har vi skapat en enorm sjö, Gatunsjön, som samlar upp regnvatten.
Om det inte regnar på länge är det risk att kanalen får tekniska problem.
Lager av råmaterial, gas, fabriksfartyg, fordonstransport, kryssningsfartyg,
en oändlig massa farkoster.
Vi transporterar tre fjärdedelar av våra varor på havet.
Det största fartyget är containerfartyget,
fartyg som transporterar tusentals identiska metallådor.
Världens rikedom ger bränsle åt fabrikerna
som producerar ny rikedom, och det ger oss möjligheter
att transformera våra byar till stora städer.
Här i Panama City fanns det bara djungel.
I dag flyter pengarna.
Rotterdam, Durban, San Francisco, Singapore,
våra fartyg skapar ett nät mellan kontinenterna.
Havet för samman våra städer till en enda värld.
Alla sjöfartsvägar möts i Asien.
Av de 50 största hamnstäderna finns 11 i Kina.
Den viktigaste är Shanghai.
Den finns i slutet av en 34 kilometer lång bro,
på en ö i det öppna havet som raserades för att bygga en hamn.
Det är världens största hamn.
På de kilometerlånga kajerna
lossar gigantiska kranar varje år 30 miljoner containrar
som blir utbytta, omdirigerade och lagrade.
Vem vet vart våra lådor ska, och vad de innehåller.
Containertransport är som en lek,
en lek med tomma lådor som ska fyllas och fulla lådor som ska tömmas.
600 miljoner containrar cirkulerar på havet.
De är huvudlänken till världen vi har skapat.
Havet gjorde globaliseringen möjlig.
Efterfrågan är så stor
att vår fartygsflotta har tredubblats på 10 år.
Tretusen handelsfartyg är för närvarande under konstruktion
på skeppsvarv i Korea, Kina och Japan som står för 90 % av världsproduktionen.
Allt här är enormt.
Gigantiska varv med över 10000 anställda
som delar och utvidgar de befintliga fartygen.
Vi sätter ihop fartyg som är över 400 meter långa,
lika stora som fyra fotbollsplaner.
Den obevekliga tillväxten inom fartygsindustrin
svarar bara på ett behov från en annan industri.
Världens fabriker har flyttat hit.
Havet har gjort så att industrierna har globaliserats.
Ett enda fartyg kan föra med sig en hel skog till våra fabriker
som transformerar den till papper, plankor, möbler och tillverkade produkter.
Kina är världens största importör av timmer.
Tack vare haven är ingen skog säker.
över 500 miljoner ton råmaterial anländer till Shanghai varje år via havet.
Leveranser av stål, kol, trä, koppar,
alla sällsynta mineraler som vi kan ta från planeten.
Vid hamnområdet smälter våra fabriker stål
och producerar nytt material till industrier
som tillverkar, monterar och förpackar produkter
som exporteras över hela världen.
Den här delen av världen påverkar sju miljarder människors liv.
Vad kan de här fiskarna fånga här,
bland fabrikernas avfall och i hjärtat av den avhumaniserade världen?
Våra tentakelaktiga städer sprider sig som svamp.
Shanghai är en symbol för vårt besinningslösa jagande.
Tjugotre miljoner människor bor i storstaden Shanghai.
över 6000 byggnader har växt upp ur marken.
Tjugotusen nya byggnader är under konstruktion,
ett frenetiskt byggande mot himlen.
Varje land drömmer om att ha samma tillväxttakt som Shanghai och Kina.
Våra städer sprider sig bortom landytorna,
men framgången beror på att de ligger vid havet.
Havsplaneten har blivit vårplanet.
Men tänk om vi har fel.
Havet som vi kom ifrån verkar så långt bort i dag.
På knappt 200 år
har vi stört fyra miljarder år av världens naturhistoria.
Vi ser inte längre livets skönhet,
utan bara vad det kan göra för vår art, vad vi kan producera.
Allt omkring oss lider av att vi finns till.
Vi lämnar fotspår överallt vi går.
De sägs att kaskeloterna drömmer eftersom de har huvudet nedåt.
Det kanske är vi som drömmer,
när jag tänker att vi kan fortsätta med den galna tillväxten
utan några konsekvenser.
Etthundratusen av våra fartyg åker kors och tvärs
över vårplanets hav, oupphörligen.
Ju större våra behov, desto fler blir våra maskiner.
Oavsett vad vi gör
förstör vår industriella civilisation den naturliga världen.
Risken för förorening har blivit ett hot för allt som är nära oss.
Våra gigantiska motorer bränner tonvis med bensin och olja varje timme.
Vi spottar ut förorenat material åt alla håll i luften och havet.
I polarregionerna håller permaisen på att smälta
som ett resultat av den globala uppvärmningen.
Det finns inga fabriker här, inga maskiner,
och ändå beror uppvärmningen på våra koldioxidutsläpp.
Fossila bränslen, oljan vi behöver för vår civilisation
gör att havet är överhettat.
Men smältningen av Arktis får en större och allvarligare konsekvens.
I norr där permaisen smälter
finns nu öppet hav.
Vattnet absorberar solens hetta som isen brukade reflektera tillbaka.
Fenomenet förstärks.
Havet själv ökar uppvärmningen.
På Grönland, liksom på Antarktis,
består glaciärerna som täcker landet av sötvatten.
När de smälter, strömmar sötvattnet ner i det salta havet.
Den stora cirkulationen av havsströmmar
som flyter runt jorden och reglerar klimatet
håller gradvis på att blockeras.
Vad blir konsekvenserna?
Det har aldrig nånsin hänt nåt liknande tidigare.
Vi kan alltså inte veta.
över 2000 mil bort, långt bort från polarregionerna
har klimatförändringarna redan en effekt.
Det syns inte från ytan.
För att se det måste man dyka ner till ett rev i tropikerna,
som det vid kanten av Blue Hole i Belize,
det näst största korallrevet i världen.
Korallerna är mycket känsliga för temperaturförändringar.
En förändring på mindre än en grad i några veckor räcker för att döda dem.
Bara ett rev av vita skelett återstår.
De här vita områdena sprider sig.
Forskarna är mycket oroliga.
En fjärdedel av våra koraller har dött under de senaste 50 åren.
Det omedelbara problemet är inte deras död, utan vad som händer när de försvinner.
När de dör lämnar de inget efter sig. Havsoasen har blivit en öken.
Längre ut i havet gömmer det stora havet andra sanningar.
Efter korallen är det planktonens hälsa som har försämrats.
Vetenskapliga undersökningar om havet ökar.
Vi har bara börjat upptäcka det.
De försöker förstå vilka förändringar som sker i marinlivet.
Livet som föder oss.
Det verkar som om planktonen, basen till hela näringskedjan,
rör sig mot polarregionerna där vattnen fortfarande är tempererade.
På 50 år har de rört sig 120 mil norrut.
Omdistributionen av planktonen påverkar redan marinlivet.
Varje år migrerar komulerockor
mellan Brasilien och de tempererade zonerna i jakt på mat.
Varje år tar de sig lite längre bort, lite längre norrut.
Den globala uppvärmningen stör havsekologin.
Våra fisketerritorier förändras också.
Men jag vet att vi inte kan sluta fiska.
I Chile, där en fjärdedel av världens tontal fiskas,
försörjer havet tusentals traditionella fiskare och deras familjer.
Många har skuldsatt sig för att betala för sina båtar.
Kommersiella arter börjar bli sällsynta,
så de tar det som återstår.
Vi åt inte chilenska sardiner och peruansk ansjovis förut,
men nu fiskar vi över 10 miljoner ton av dem varje år.
Det är ett hårt tryck på en enda art,
den enda som finns kvar i de här vattnen.
utanför Chiles kust
kommer en stark ström från havets botten.
Den är fortfarande rik på plankton och sardinerna finns i överflöd.
Det är en uppvällande ström.
Den piskar upp vattnet och bär med sig näring.
Sälar och fåglar jagar småfisk som samlas vid de stigande vattnen.
Chilenarna fiskar med not,
ett långt nät som fångar över 40 ton.
Femhundratusen fiskar i varje nät sugs upp av en maskin.
Trots att sardiner bara lever i några år, reproducerar de sig fort.
De här blåfiskarna är de sista i världen.
Vi äter inte fisken. Vi fångar den för att tillverka fiskmat.
Fiskmat åt odlad fisk.
Totalt odlar man 25 miljoner ton fisk varje år,
den största produktionen finns i Norge och Chile.
Vi odlar bara fiskar med högt marknadsvärde,
havsruda, lax och havsabborre.
Fyra kilo icke-odlade sardiner krävs för att producera ett kilo odlad fisk.
Vår fiskodling är en industri som baseras på en naturtillgång.
Vad ska vi göra när sardinerna är slut?
När våra tillgångar tar slut, går vi längre och längre.
Det öppna havet är en frizon.
Två tredjedelar av havet tillhör alla, alltså ingen,
och alltså den som använder det först.
utanför Västafrikas kust
skickar kriminella fartygsägare ut fattiga fiskare för att plundra de sista fiskzonerna.
Männen överges ute på sina skrangliga båtar
och ransonerna kommer en gång i månaden, om de har tur.
Männen på båtarna verkar inte ha nåt värde för nån.
I Mauretanien
har hamnen i Nouadhibou blivit en kyrkogård för piratfiskebåtar.
Hundratals båtar som tagits utanför kusten, övergivna vrak
som antagligen redan har ersatts av andra båtar.
Piratbåtarna samlas i de minst övervakade zonerna,
som i den afrikanska sektorn.
ute till havs
överför de olagliga fartygen sin last till godkända fartyg
som kan sälja fångsten legalt på den internationella marknaden.
En del uppskattar att det illegala fisket uppgår till 26 miljoner ton,
en fjärdedel av världens totala fångst.
Profiten bestämmer till havs.
I havet har 90 % av rovdjurens biomassa försvunnit.
En av de sista, blåfenad tonfisk,
är på väg att utrotas.
Ändå fiskas den helt legalt i Medelhavet,
en av de sista tillflyktsplatserna för arten som fortplantar sig här.
Tonfisken samlas i ett stort nät som stängs som en bur.
Fångsten tas med levande, och blir gödd på en farm
innan den slaktas och säljs på den internationella marknaden.
Fiskarna är en värdefull tillgång.
En tonfisk av toppkvalitet kan väga 300 kg
och kan säljas för över 500000 euro.
Korruption och lögner finns överallt.
Tonfiskflottan får miljontals euro i stöd från EU.
Vi respekterar inga kvoter,
vi bryr oss inte om att bevara arterna.
Fortsätter det så här, är tonfisken utrotad inom några år.
Vi förbrukar allmänningen,
för den tillhör ingen och ger en massa pengar.
Vad har vi kvar i morgon?
I dag finns det 400 marinområden som har förklarats döda,
tomma på tillgångar eller oförmögna att upprätthålla liv.
Andra arter frodas.
Maneter har funnit på jorden i nästan en miljard år.
De har överlevt alla slags utrotningar.
De åts bland annat av röd tonfisk.
Tonfiskens försvinnande rubbar en tusenårig balans.
Forskare och fiskare överallt märker att maneterna blir fler och fler.
Havet börjar bli en geléartad massa,
och obalansen är en fälla.
Långt bort från land, långt bort från där jag bor,
gömmer havet en annan sanning.
Strömmarna upplöser vår kemi,
föroreningarna från vår industriella skapelse över hela världen.
I genomsnitt finns mer än 46000 plastbitar per kvadratkilometer
i alla hav.
Det som dödar de här fåglarna kommer från mitt hem,
trots att jag bor tusentals kilometer härifrån.
Vi dumpar sex miljarder kilo plastsopor i havet per år.
Plast som inte bryts ner, utan blir till smådelar.
Det som fåglarna äter, äter fiskarna,
som jag i min tur äter
när vi gräver i havet efter fisk åt våra fiskefabriker.
Att förorena haven betyder att förorena oss själva.
Havet är så stort att vi trodde att det hade oändliga tillgångar.
Vi hade fel.
Havsplaneten har egentligen en begränsad kapacitet att förnya sig,
vilket vi måste lära oss att hantera.
Det är därför, sen tidernas begynnelse,
som allt som lever på jorden respekterar rytmer och gränser.
Det är det som är grunden till lagen om naturlig jämvikt.
Jag själv vill stanna på jorden.
Jag vill ha en plats i morgon på vår levande planet.
Jag har länge studerat fiskarna.
Jag tror att jag är lite som de.
Jag har utvecklats genom samförstånd i en grupp.
Även om jag förstår vad som händer med oss,
kan jag inte ändra hur saker och ting utvecklas.
Men vår samlade medvetenhet kan skapa en kedjereaktion
och rädda oss som art.
Jag vill tro att vi kan reagera i tid.
För 20 år sen i Rio
samlades folk för en stor konferens om jordens framtid.
Det var 1992.
Det året
röstade vårpolitiska elit på 2500 rekommendationer
för att skydda vårplanet.
Jag trodde att det var den symboliska början på en ny era.
Men det var bara början på en lång resa.
Vad har hänt sen dess?
Det har blivit andra konferenser, andra toppmöten
med väldigt små resultat.
Risken att fatta ett icke-populärt beslut,
tävlan, korruption och passivitet har förhindrat att nåt hänt.
Men vi, mänskligheten,
har tagit ett stort steg framåt de senaste 20 åren.
Vårt medvetande har utvecklats.
Vi är oroliga för vår miljö.
Men det räcker inte.
Tiden är snart ikapp.
Fortsätter vi så här, leder det till en katastrof
Ändå inser vi inte vad som är på väg att hända.
Även i hjärtat av den här stan vid havet
betyder föroreningarna att vi inte kan vara i havet.
Vi fick bygga en bassäng för att simma i den vackraste bukten i världen,
bukten som har blivit farlig för vår hälsa.
I Rio, som överallt i hela världen,
byggde vi en koloss, en symbol av evigheten
för att skydda oss.
Han funderar över havet, men vad kan han göra för oss?
Ingen religion, ingen tro kan rädda oss.
Det är inte läge att tro på himlens löften.
Bara vår intelligens gör att vi kan förutspå och förbereda oss på framtiden.
Vi kan fortfarande ändra riktning.
Det finns tid att tro på ett humanistiskt och ansvarsfullt ledarskap för planeten.
För att kunna leva kvar på vår havsplanet.
DET FINNS LÖSNINGAR
RESPEKTERA KVOTERNA
STOPPA BISTÅNDET FÖR INDUSTRIFISKE
FÖRBJUD DJUPHAVSFISKE PERMANENT
STÖD SMÅSKALIGT FISKE
KÖP BARA FISK MED EKO-STÄMPEL
UPPMUNTRA ANSVARSFULLT FISKE
KONTROLLERA UTSLÄPPEN
BEGRÄNSA DJUPHAVSEXPLOATERINGEN
BIBEHÅLL ANTARKTISFÖRDRAGET
UTVECKLA ETT FÖRDRAG FÖR ARKTIS
80 % AV HAVETS BIOLOGISKA MÅNGFALD ÄR ÄNNU OUTFORSKAT
VI MÅSTE INVESTERA I FORSKNING
OCH SKYDDA VÅRT GENETISKA HAVSARV
SKYDDA HELA EKOSYSTEM SÅ ATT MARINT LIV KAN ÅTERHÄMTA SIG
2012 VAR BARA 1 % AV HAVET SKYDDADE OMRÅDEN
LÄT OSS SKYDDA 20 % AV HAVET 2020
DET ÄR DAGS FÖR ETT INTERNATIONELLT LEDARSKAP FÖR HAVET
LÄT OSS AGERA NU
Vårt djupaste tack till alla dem som redan arbetar för havets bästa.
MONTEREY BAY-AKVARIETS FORSKNINGSINSTITUT
"TONFISKPLUNDRARE"
TARA-TEAMET
ALLA TOLKAR OCH SIMON YAM
ALLA PILOTER
För mer information om haven, besök goodplanet.org
Swedish